A. Sirutis "Ten, kur gimė ir augo dr. J. Basanavičius" // Trimitas 1939 m. nr. 7, p. 155-157;
Šio didžiojo lietuviu tautos ir savo gimtosios žemės mylėtojo gimtinė yra Ožkabalių kaimas, Bartininkų v., Vilkaviškio apskr.
Ožkabalių kaimas yra labai įvairus ir nelygus: vietomis gana žymiai kalnuotas, kur-ne-kur išraižytas upeliukais, turi nemažai pelkių, didelių pievų ir nedidelį ežerėlį. Visas kaimo paviršius — kalnų slėniuose esą gausus durpynai, plačios lygios lankos kur-ne-kur dar užsilikusios. Žilvičiais ir karklais apaugusios pelkės ir pats vardas „Ožkabaliai” — rodo šį kaimą senų senovėje buvus balų ir miškų karalystę. Dar ir dabar, žmonėms kasant durpes, pasitaiko šį tą surasti iš anų laikų gyvūnijos ir augmenijos — elnio ragus, didelių ir nepažįstamų griaučių liekanas ir apipuvusių storų medžių stuobrius.
Ta kaimo vienkiemių linija, kurioje gimė ir augo Jonas Basanavičius, yra vadinama Akmenyčiomis. Akmenyčios yra nepaprastai akmeninga ir labiausiai kalnuota kaimo dalis. Dar ir šiandien ten kur-ne-kur riogso sukrautos didelės akmenų krosnys ir nedirbamų dirvonų rėžiai, nes podirvio akmenys neleidžia jų išdirbti. Nors šio kaimo žemė nėra derlinga, tačiau daug duomenų rodo, kad čia žmonių jau nuo seno gyventa.
Dr. J. Basanavičiaus gimtinės ir jo gretimo kaimyno vienkiemių laukuose yra senos didelės kapinės, kur žmonių griaučiai randami visai paviršiuje žemes. Net ir seniausi šio kaimo gyventojai apie tas kapines nieko tikro nepasako. Kai kas sako, jog ten yra palaidoti karo metu sušalę prancūzai. Tačiau sunku tuo patikėti, nes ten griaučiai yra iškasami ne grupėmis, kaip kad karo metu yra laidojama, bet yra išmėtyti po visą kalną. Kai kur taip gražiai sudėstytų akmenų randami toki, sutrūniję griaučiai, jog jie tikriausiai jau ne vieną, šimtą metų ten yra išgulėję. Dr. J. Basanavičius šiems seniems nežinomų laikų proseniams atminti savo gimtinės laukuose pastatį paminklą – kryžių.
Kad ši vieta jau praeityje žmonių gyvenama, rodo ir kai kurios paties dr. J. Basanavičiaus atrastos iškasenos. Ant Akmenyčių linijoje esančio „Geležinkalnio“ dr. J. Basanavičius iškasė keletą grandinių, sagučių, aksčių, elnio ragus, gražiai iš žalvario nulietą stirnos galva ir kitokių senienų. Dabar ta dr. J. Basanavičiaus atrasta stirnos galva yra Krokuvos senų laikų muziejuje. Ta stirnos galva yra nulaužta nuo stuomens ir, sakoma, kad ji esanti italinės kilmės – italų menininko sukurta. Istorikas Sadovskis savo knygoje „Graikų ir romėnų prekybos keliai“ sako: „Ožkabaliuose buvo rasta nulaužta bronzinė stirnos galva kuri yra labai gražiai nulieta ir tikriausiai yra italinės kilmės“. Taigi, šie duomenys rodo, jog šio kaimo gyventojai senu senovėje gyveno ant didelio tautų prekybos vieškelio ir turėjo ryšių net su Viduržemio jūros tautomis.
Ši vieta senovėje buvo tankiai gyvenama lietuvių ir, be abejo, sudarė svarbų strategini, punktą prieš kryžiuočius, nes čia randama daugybė apsigynimo punktų — piliakalnių: Kaupiškio, Pajevonio, Naujienėlės, Rudaminos, Laikynų ir kt.
Ši įspūdinga istorinė ir tautine aplinka dr. J. Basanavičių žavėjo ir gunde iš pat mažens. Pats dr. J. Basanavičius savo autobiografijoje rašo, jog šie piliakalniai iš pat jaunystes jame , įdiege lietuviškumo dvasią ir savo gimtosios žemės meilę. Jis dažnai lankydavo netoli nuo Ožkabalių esantį Piliakalnių kaimo piliakalnį ir ten, ant jo viršūnės rymodamas, dažnai svajodavo apie garsiąją Lietuvos senovę, apie plėšriuosius „kryžiokus” ir narsias lietuvių kovas; iš apylinkės žmonių girdėdavo daug pasakų apie „užkerėtas ir tame piliakalnyje uždarytas labai dailias mergas“. Visa tai kaitino busimojo tautos patriarcho vaizduotę ir jame stiprino lietuviškumo jausmą. Dr. J. Basanavičius su užsidegimu ir susižavėjęs tyrinėjo visus savo gimtosios apylinkės piliakalnius, nes šių piliakalnių akivaizdoje jis mato visą Lietuvos praeities gyvenimą:
„Tas pylimas laukuos, ką nuo amžių amžių niūkso…
Kryžius apsenęs, ką prie kelio stūkso,
Krūva akmenų sukrauta prie tako
Vis gyvenimą lietuvių apsako“.
![Kryžius šalia kelio](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2022/12/Kryzius-salia-kelio.png)
Dr. J. Basanavičius pirmas įvertino šių didžiųjų garsiosios Lietuvos praeities liudytojų reikšmę: „Jei Lietuva iki šiai dienai gyva dar liko, tuomi mes kalti esame stiprybei mūsų garbingų, prosenių bei pražilusiems musų piliakalniams“. Bet tai, ką dr. J. Basanavičius pasakė apie lietuvių tautos gyvybės išlaikymą, tą patį mes galime ir jam pritaikyti: jeigu dr. J. Basanavičius pasidarė lietuvių tautos atgijimo tėvu, tai mes — esame kalti mūsų garbingiems Suvalkų krašto pražilusiems piliakalniams, kurie pirmieji iš pat jaunystės dr. J. Basanavičiui įkvėpė karštą tėvynės meilę ir turime būti dėkingi tai palaimintai dirvai, į kurią kritusi ši laiminga sėkla lietuvių tautai išugdė šį didvyrį.
Dr. J. Basanavičius iš pat mažens gaivališkai prisirišo prie savo gimtosios žemės ir visą jo gyvenimą jokios svetimųjų įtakos nepajėgė nuo jos atitraukti. Nedaug yra tokių žmonių, kurie, važinėdami ir „gyvendami” svetimuose kraštuose, visą savo gyvenimą būtų taip išsaugoję iš savo gimtojo kaimo samanotos lūšnelės išsineštą grynąjį organišką lietuviškumą.
Ne vien tik gimtosios apylinkės svajinga gamta ir jos didingieji praeities, paminklai dr. J. Basanavičiaus dvasioje išugdė šią nepalaužiamą gimtosios žemės meilę – J. Basanavičių gaivališkai veikė ir viliojo taip pat ir visa jo gimtojo kaimo grynai lietuviška dvasia, gražios žmonių tradicijos ir jo paties tėvų grynas lietuviškas kraujas.
Seni žmonės pasakoja, jog senovėje šis kaimas buvo gyvenamas tik keleto, gyventojų, kurie buvę labai turtingi. Per kaimą kryžmai ėjusios dvi gatvės. Per pievas ėjusi gatvė buvo grįsta akmenimis, todėl dar ir šiandien kaimyninio dr. J. Basanavičiaus gimtinės vienkiemio pievose, kasant durpes, pasitaiko surasti jau gilokai žemėje, akmenimis grįsto kelio liekanų, užgriuvusių akmeninių šulinių ir kt. Šių gatvių sankryžoje buvusi smuklė, kur virte viręs visas kaimo linksmas ir romantiškas gyvenimas. Vėliau žmonės išėję gyventi į vienkiemius, gyventojų skaičius padaugėjęs ir jie jau žymiai vargingiau gyvenę. Dr. J. Basanavičiaus vaikystės laikais Ožkabalių kaime gyveno tik dvidešimts penki gyventojai. Šiandien jų jau priskaitoma lygiai dvigubai tiek. Tačiau, kaip senovėje, taip ir šiandien, visame kaime gyvena tik lietuvių tautybės gyventojai. Šiame grynai lietuviškame kampelyje senovėje klestėte klestėjo liaudies kūryba: dainos, pasakos, mįslės, įvairiausi anekdotai ir visa kita. Dr. J. Basanavičiaus gimtinės vienkiemyje, atokiau laukuose stovėjo sena pirtis, apie kurią po visą kaimą sklido rudens tamsių vakarų, baugūs pasakojimai, įvairiausios jaunųjų išdaigos, anekdotai, pasakos apie velnius, laumes ir raganas. Šiandien tos pirties stūkso tik griuvėsiai. Priešais šią pirtį atsiveria didžiulė dauba — praraja, kuri, senų žmonių pasakojimu, buvusi išgraužta žemėje „patapo“ vandens. Ši dauba nuo senų senovės yra pagarsėjusi savo vaidinimusi ir visokiais pragaištingais įvykiais. Jos vagoje naktį bėgiojąs šuniukas, ant nugaros užsimetęs aukso maišiuką. Nelaimė tam, kas susižavi auksu ir drįsta naktį lįsti į daubą — žūva kiekvienas, ilgainiui, po didelių nelaimių, viename daubos gale buvo pastatytas didelis kryžius ir vaidinimasis liovėsi.
Šioje romantiškoje ir lietuviškoje aplinkoje prabėgo J. Basanavičiaus kūdikystės ir jaunystės dienos ir brendo jo tautiškoji dvasia. Ši pasakiška jo gimtosios aplinkos dvasia jį veikė visą jo gyvenimą ir jis visą savo gyvenimą paliko romantiku — svajotoju apie gražią, pasakišką praeitį ir garsią senovę.
Dr. J. Basanavičius nė tik stebėjo šį įvairų ir pasakišką Ožkabalių kaimo gyvenimą, bet, vaikas būdamas ir pats jame aktingai dalyvavo. Savo autobiografijoje jis mielai mini savo kūdykystės, Ožkabaliuose praleistas dienas ir tuos laikus vadina laimingesniais savo gyvenimo laikais. Jis prisimena kaimo „alaunyčią“ ir tipingesniuosius ano meto pastatus: „Iš ano laimingesnio laiko, dar man mažam esant, buvo „gluosnyne“ užsilikusi „alaunyčia“, labai didelė troba su reikalingais alaus darymo padarais, kur nekartą man atsimenant, daryta dar sau alaus ir dėl šeimynos, ypač per rugiapjūtę ir ant Kalėdų; taipogi buvo dar likęs didelis, labai senos architektūros, su didelėmis palėpėmis, kluonas“.
![Alaunyčia](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2022/12/Alaunycia.png)
Taip pat su pasigėrėjimu jis prisimena ir savo vaikystės pramogas. Rudenį, kai laukai būdavo jau nuvalyti, gražiomis, saulėtomis dienomis, besidriekiant ore voratinkliams, jis, jau didoku vaikėzu būdamas sėsdavo su kitais kaimo berniukščiais ir piemenimis ant žirgų ir jodavo kitų kaimo piemenų vaikyti, garsiai pliaukšdami botagais ir šaukdami „vaji ola” ir juos pravardžiuodami šiaudadūšiais, smailabambiais, degutpilviais ir panašiai. Apie šias kadaise Ožkabalių apylinkėje buvusias madnas piemenų „vainas“ vietos senieji žmonės dar ir šiandien kai ką papasakoja, o dr. J. Basanavičiaus atmintyje jos paliko gilų įspūdį: „Šitie vaikymai man visados išrodė kaip rudimentarinės vainos, kaip vainos en miniature iš laiko senovės lietuvių. Lenktynės, imtynės, rymavojimas, ritinys ir kiti žaislai tokie jau kaip ir pas senovės Trojanus buvo, iš jaunystės laiko man iki šiandien atminime liekti“.
Taip iš mažens santykiaudamas su liaudimi, jis pamėgo ir susigyveno su jos kūryba, kurią vėliau įamžino „Ožkabalių dainose“, ,,Iš gyvenimo vėlių bei velnių“ ir kituose savo raštuose.
J. Basanavičius visuomet, kada tik galėdavo, lankydavo savo gimtinę ir savo apylinkės žmonėms, kuo galėdamas, stengdavosi, padėti. Vasarą, kai jis parvažiuodavo į Ožkabalius, iš visos apylinkės dideliausi būriai sergančių traukdavo į jo namus, kur jis visiems nemokamai teikdavo medicinos pagalbą ir patarimus. Geri ir naivūs kaimo žmonės norėdavo geradariui kuo nors atsilyginti, tačiau jis niekuomet iš jų jokio atpildo neimdavo. Todėl J. Basanavičius visoje apylinkėje buvo žmonių didžiai gerbiamas, ir užtat Bartninkų valsčiuje jį išrinko į trečią dūmą elektorium.
Mylėjo J. Basanavičius ir savo brolį. Kai šis susirgo džiova Basanavičius, specialiai parvažiavęs į Ožkabalius, šešias savaites budėjo prie jo lovos.
Dr. J. Basanavičius nebuvo išdidus ir nevengdavo net su paprasčiausiais kaimo žmonėmis pasikalbėti. Taip pat jis, po savo gimtinės laukus vaikštinėdamas, nevengdavo užkalbinti piemenis ir mėgdavo juos pamokyti ganyti bandas… Pasakojama, jog tokio pamokymo metu kartą jam ir savotiška nelaimė atsitikusi. Ne per toli nuo kaimyno ežios, už kurios augusios avižos, jo brolio piemenaitė ganė žąsiukus. Jis, prie jos prisiartinęs, jai patarė žąsiukus varyti arčiau prie kaimyno ežios, kur esanti didesnė žolė. Piemenaitę prieštaravo ir nenorėjo sutikti. Tada jis nusprendė ją pamokyti – jai liepė atsitraukti nuo kaimenės ir pats ėmė ganyti žąsiukus. Prisivarius arčiau prie ežios, žąsiukai pakriko ir pasileido bėgti į avižas. Kai, vienus iš avižų išvaręs, jis eidavo kitu varyti, šie vėl sugrįždavo atgal į avižas. Išsikarščiavęs jis netyčia vienam žąsiukui pataikė rementu per galva, ir žąsiukas krito negyvas. Taigi iš jo „piemenavimo“ niekas išėjo. Piemenaitė už gera ganyma gavo iš jo rubli, o jis turėjo nesmagumo prieš broliene dėl žuvusio žąsiuko.
Dr. J. Basanavičius ir senatvėje nepamiršo savo gimtinės. Parvažiavęs pasisvečiuoti jau į Nepriklausomą Lietuva, jis visuomet aplankydavo ir Ožkabalius. Šių eilučių autoriui, dar mažam tebeesant, jį dažnai tekdavo matyti bevaikščiojanti, ramentu pasiremiant, po savo numylėtos gimtinės laukus. Jis dėvėdavo ilga rusva apsiausta ir turėjo didinga, kartu ir malonia, išvaizda. Retkarčiais jis susimastęs rymodavo prie sudegusios pirties gruvėsių… Tur būt svajodavo apie savo mieląją vaikystė, apie anas gražiausias pasakiškas Ožkabalių gyvenimo dienas…
Dabar Ožkabalių kaime jau kita dvasia — jaunimas jau nebe tas dainuoja dainas, kurias kadaise užrašė dr. J. Basanavičius: lyg nakties šešėliai išnyko visi tie monai, dvasios ir laumės, kurios pirmiau pripildydavo žmonių vaizduotę, tik viena Ožkabalių kaime nesikeičia ir neišnyksta — nuolat skamba žmonių lūpose dr. J. Basanavičiaus vardas.