Kūrėjai ir visuomenė – Pakeliui į Subartonis – Gimtinėje pastogėje – Su rašytojo sesute, praeities atsiminimai
J. Gailius „Vinco Krėvės - Mickevičiaus gimtinėje“ // Ateitis. – 1943, Nr. 199, p. 3-4
Kažkuris rašytojas yra pasakęs: „Gėrėdamiesi svetimų kraštų grožybėmis, dažnai nežinome, ką pas save turime“. Iš tikrųjų: literatūros istorikai (V. Dubas, J. Eretas ir kt.) nagrinėdami pasaulinio masto kūrėjų gyvenimo ir kūrybos istoriją, su malonumu daro ekskursijas į Jų gyventas vietas, aplinką, tuo tarpu net mūsų klasikų šiaudinės pastogės dažnai užmirštamos ir nebranginamos. Antra vertus, susipažinus su kūrėjo gyvenamąja aplinka, su jo tėviške, ne kartą ir visa jo kūryba pasirodo reljefiškesnė, net įdomesnė.
Dainavos kraštas išugdė didįjį mūsų klasiką Vincą Krėvę Mickevičių, kurio vardas ir atminimas gyvas plačiuose liaudies sluoksniuose. Jo kūryba, ypač lengva forma parašyti padavimai, šiandien gaivina poetiškos prigimties dzūką, įkvėpdami didžiai gyvenimo kovai. Teisingai pasakė vokiečių poezijos korifėjus Fr. Chr. Hebbel (1813 — 1863): „Poezija turi sugaudyti visus spindulius žmogaus, to pavargusio žmogaus, ir, sukaupus juos, nukreipti atgal į žmogų, kad jį tuo būdu juo pačiu sušildytų“. V. Krėvė intuityviai aptiko šį kelią, ir šiandien jo asmuo ir kūryba pavargusi dzūką ypač šildo.
Einu aną dieną Merkinės gatvėmis ir kalbuosi su jauna dzūkaite. Ji pasišovė mane nuvesti į Subartonių sodžių ir parodyti rašytojo gimtinę.
Negrįsta Kauno gatvė rangosi, čia į viršų kildama, čia apačion leisdamasi. Abipus gražūs laukai, kuriuose nematyti šiam kraštui būdingo smėlyno — čia auga ir javai, ir bulvės, ir daržovės, netgi pievos su dobiliukais.
Paėjėję puskilometrį, šalia vieškelio pamatome seną daugiakampį plytų stulpą, kelių metrų aukščio, kurio viršuje žaliuoja berželis.
— Kas tai? — nustebęs klausiu.
— Senojo Merkinės mieste ribos,— atsako mergaitė. — Turbūt, girdėjote, kad jis turėjo kažkokias Magdeburgo teises. Bet ir nenuostabu — kitąsyk čia buvusios ar penkios bažnyčios, kurių likučių ir šiandien galima užtikti.
Einame toliau ir sukame senu keliu į pakalnę. Iš tolo girdėti, kaip čiurlena mažutis Stangės upelis ir gaivališkai kunkuliuoja vanduo prie didelio malūno. Pasirodo, čia suvažiuoja plačios apylinkės ūkininkai susimalti javų.
Pereiname tiltelį ir kopiam į kalniuką. Šalia jo — pusėtinas akmuo.
— Girdėjau senus žmones kalbant, – pasakoja dzūkaitė, — kad tai Šarūno žmonos suakmenėjęs biustas. O ten, po tuo tiltu, jaunasis Gilšė tris dienas ir tris naktis nakvojęs ir laukęs turtingųjų vaizbūnų. Čia jis ir atgailavęs.
Mane tai stebina. Susižavėjęs dairausi. Tankiais krūmokšniais apaugę upelio krantai, stačios įkrantės. Gūdu ir kraupu, kaip sako žmonės.
Toliau vaizdai dar pagražėja: pušynėlis, gelsvas smėlynas, laukai, ežerėlis pakalnėje. Toliau — didžiulė Subartonių giria, o abipus kelio seni, šimtamečiai ąžuolai.
Netrunkame girią pereiti ir atsiduriame žaliame klonyje. Abipus kelio mėlynuoja nedideli du ežerėliai. Ypač romantiškai atrodo žalsvas dešiniojo ežerėlio vanduo, kurio bangos skalauja Subatonių girią iš vienos pusės ir aukštą kapinių kalnelį iš antros.
Mes žengiame gilia, tarpukalne į viršų ir pamatome gražiai įsikūrusį Subatonių sodžių. Neiškentę pasukame į kapines.
Jos tiesiog pasakiškai atrodo su senais, palinkusiais kryžiais, su maža koplytėle ir švokščiančiomis pušimis. Kapinių viduryje gražia tvorele aptverti du kapai, šalia kurių du mediniai kryžiai.
— Čia ilsisi Mickevičiaus tėvai. — tyliai kužda mergaitė. — Kapai paprasti, bet taip ramu ir paslaptinga čia… Laidotuvėse dalyvavo pats rašytojas, buvo susimąstęs, nuliūdęs.
Einame toliau.
Abipus kelio ūkiai, sodai, kur – ne – kur senas kryžius. Vieni namai dideli, erdvūs, kiti — žemi, sulindę į žemę.
Kelias nežymiai leidžiasi žemyn. Kairėje ilgas, dviejų gyvenimų, gelsvas namelis, kuris jau gerokai įsmukęs į žemę.
— Štai Mickevičiaus namai! — sako mergaitė, — Dabar jie gražiai atrodo, o seniau buvo vieni iš gražiausiųjų.
Stoviu kieme ir dairausi. Keli pasenę trobesiai, rūsys, senas sodas ir gelsvi namai. Durys atviros. Pro langą žiūri kažkokia moteris.
— Einame, gal rašytojo seserį rasime namie! — ragina dzūkaitė. — Papasakos ką nors.
— Tai ji čia gyvena! — klausiu.
— Visą laiką! Dabar ji sena, pavargus, be to, ligota — viena jos kūno pusė paraližuota. Tačiau kruta, triūsiasi.
Barškiname. Mus pasitinka jauna moteris su vaiku. Kambarys didelis, su dideliu pečiumi. Pasieniais suolai, kertėje balta staltiese uždengtas stalas. Langai nedideli. Sienos nukabinėtos šventųjų paveikslais.
— Tai šitaip gyvenate! — sakau.
— Ką gi darysi, vargstame, — atsako. — Aš pati čia svetima. Rašytojo sesuo kažin kur išėjus. Palaukit, aš ją tuojau rasiu.
Po valandėlės pamatau nedidelio ūgio, rimto veido žmogystą. Labai panašią į rašytoją. Tuoj ją atpažįstu.
Pradedu klausinėti. Pasirodo, ji yra jaunesnioji rašytojo sesuo. Be jos, neseniai apylinkėje gyvenusios dar trys seserys. Viena praėjusiais metais Merkinėje mirusi, antrą bolševikai išvežę į Sibirą, trečioji kažkur apie Alytų gyvenanti. Rašytojas jau seniai buvęs tėviškėje. Seniau dažniau atvažiuodavęs, parašydavęs laiškų, pinigų atsiųsdavęs.
Ir man parodo pašto perlaidą su keliais nuoširdžiais žodžiais.
Apie rašytojo vaikystę maža ką galinti pasakyti, — buvusi maža, jis svetur mokydavęsis, mažai ką beatmenanti.
Jaunoji moteris nori užkišti spragą ir papasakoja iš žmonių girdėtus gandus, kad rašytojas, jaunas būdamas, mėgdavęs draugus, dainas, buvęs linksmas ir draugiškas. Su visais kalbėdavęs, nesipuikinęs. Senesnieji dar atsimeną jį klieriką, bučiavę iš jo rankų relikvijas.
Išeiname į kiemą. Paežerėje dūli platus medžio kelmas.
— Tai liepos kelmas, kurį rašytojas aprašė! — sako moteris,
— Bene Grainio liepa iš „Skerdžiaus“ apysakos? — klausiu.
— Tur būt, ta pati.
Kelmas platus, aptrūnijęs, vidurys visai prakiuręs. Galingos būta liepos, plačios. Galėjo puikiai švokšti ir pasėliams kenkti. Galėjo dėl Jos pyktis kaimynai.
Už valandėlės užeiname pas rašytojo pamotę, kuri dabar su antru vyru kaimynystėje atidalyta gyvena. Tačiau ir ji nedaug ką pasako.
— Kai mane vedė, Vincuko jau seniai nebuvo namie, — sako. — Kartais užvažiuodavo, lauktuvių atveždavo. Geras iš jo žmogus.
Sutinku ūkininką iš Kurmiškių sodžiaus. Jis gerai prisimena jauną Mickevičių (kurio tėvai Mickeliais buvę vadinami), ne kartą su juo vaikštinėjęs, jo pasakojimų klausydavęs. Gudakiemy buvęs senas skerdžius, tačiau įdomus ir gyvas senukas. „Palauk, taręs rašytojas, aš jį taip aprašysiu, kad nė nepažinsi. Skaitysi ir stebėsiesi“ Ir aprašęs. Ir visus sudominęs.
Dar nueiname prie Gilšės ežero. Vanduo banguoja, laižo krantus, aplinkui gražios apylinkės. Pasirodo kelios žuvėdros ir gūdžiai suklykia.
Žiūriu į vandenį ir laukiu, ar nepasirodys bernelis su mergele, ar nesušvytės pilies kuoras. Tylu. įspūdinga.