Raudonės pilis
Raudonės pilis. Malonu ir naudinga, pavažiuoti Nemunu, ypač vasaros pradžioj, kai garlaivių konkurencija, kai nuo Kauno ligi Jurbarko tik litą tesumoki.
Garlaivis sau plaukia, šuopšdamas ir teškendamas vilnis, o Nemunas tolydžio žavi čia nepaprasto grožio vietomis, gamta, čia byloja mums seną, bet tokią artimą ir garbingą istoriją, kai jo krantuose didingai ir rūsčiai pilių pilys budėjo, kai ėjo žūtbūtinė kova su kryžiuočių ordinu.
Tik išplauki iš Kauno uosto, čia tuojau senojo miesto mūrai, čia garsiosios Vytauto pilies griuvėsiai.
Daug Nemuno krantuose, reikšmingų istoriškų vietų: toliau — Raudondvaris su giliuoju Nevėžiu, Zapyškis, už jo vasarotojų kampeliai — Kačerginė ir Kulautuva, o toliau vėl senieji piliakalniai — Seredžius su skardingąją Dubysa, Veliuona su kun. Gedimino poilsio vietą.
Bet šit: pavažiuoji kiek už Veliuonos, pralenki Plokščius ir nustembi, sužavėtas. Tikrai vaidenasi lyg važiuotum Reino upe, kur daug daug gražių sveikų uolotuose krantuose senųjų ricierių pilių.
Čia irgi dešiniajam Nemuno krante už tankaus gražaus miškelio pamatai aukštą dantytą, raudonų plytų bokštą. Besistebėdamas, ir praeities vaizdų pagautas, nė nepamatai, kaip baigiasi šlaito miškas, dengiąs pilį, it prasideda lygi plati pieva. Dabar iš garlaivio jau matyti didžiuliai raudoni pilies mūrai, ant gražaus kalnelio — tai Raudonės dvaras. Be abejo, nenusėdėsi garlaivy ir panorėsi arčiau pamatyti, pažinti Raudonės pilį – kurią dabar taip vadina visi šios vietos gyventojai dėl jos labai ryškiai, visoj apylinkėj „vyraujančių raudonųjų mūrų. Tarp kitko, labai patogu šioj vietoj iš garlaivio iškelia į krantą laiveliu.
![Raudonės pilis](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2024/06/Ng-19721_auksta-693x1024.jpeg)
Patekęs pilin netrukus susipažinsi su dabartiniu Radonės savininku — ponu de Faria e Kastro, portugalų kilmės. Taip irgi stebėsies, kaip ir kokiais keliais, karštosios Madeiros salos gyventojas ir Portugalų karaliaus kamerheris — dabartinio savininko tėvas — pateko į tolimąjį Lietuvos kraštą, apie kurį net sapnuoti nesapnavo.
Malonus ir svetingas savininkas arba, jo sūnūs, kurių vienas buvęs, mūsų ulanas, o antrasai — „Aušros“ gimnazijos mokinys, mielai supažindins su pilimi ir papasakos jos istoriją. Tą istoriją jie puikiai žino ir moka atskleisti. Trumpai suglaudus, ji taip atrodo:
Raudonės pilis įkurta 1337 metais šiose aplinkybėse. Kryžiuočių didmeisteris Feodorikas Altenburgietis suruošė žygį į Žemaičius. Kariuomenės vadu buvo paskirtas jaunasis Bavarijos Henrikas, vokiečių imperatoriaus Liudviko sūnėnas.
Ricieriai sustojo prie Nemuno ir mažoj saloj, vidury upės, pastatė nėdidelę tvirtovę, kurią pavadino „Romain-Verder“ (ties Ilguvos dvaru, dabar jokių pėdsakų nebeliko). Už trijų kilometrų, žemyn, dešiniajam Nemuno krante buvo didelė medinė lietuvių tvirtovė — Veliuona. Ji buvo gerai įtvirtinta, narsiai ginama, bet negalėjo atsilaikyti prieš ugnies ginklą, kurio lietuviai dar nežinojo. Todėl ricieriai greit paėmė ir sudegino Veliuoną, o jos vietoj pastatė naujų murinę pilį — „Fridenberg“ (nuo jos ligi šio laiko pasiliko pamatai žemėje).
Henrichas, pasinaudojęs tuo, kad Didysis Lietuvos kunigaikštis Gediminas tuo laiku buvo tolimam žygy prieš totorius, pastatė 9 km. žemiau Veliuonos, irgi dešiniajam Nemuno krante naują, didelę pilį su aukštu bokštų. Ta pilis jos įkūrėjo, garbei buvo pavadinta „Heinrich Bayern”. Tašiau, kaip jau esu minėjęs aukščiau, šis pavadinimas ilgai nepasiliko ir užleido vietą kitam, lietuviškam, būtent Raudonė.
Henrichas, kaip žinome, ilgai Žemaičiuose nepasiliko. Visas savo žemes, jų skaičiuje ir Raudonės pilį perdavė didmeisteriui Teodorikui. Pastarasis iš Romos imperatoriaus gavo teisę valdyti Lietuvą ir Žemaičius drauge su Raudonės pilimi, kuri turėjo tapt naujos valstybės sostine. Raudonėj taip pat turėjo būti būsimojo Lietuvos katalikų, arkivyskupo rezidencija.
![Raudonė](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2024/06/G-484_auksta-1024x653.jpeg)
Tuo tarpų Gediminas, baigęs žygį prieš totorius, grįžo į Vilnių ir 1338 metais, vasarą išsiuntė prieš kryžiuočius savo kariuomenę, kuriai vadovavo jo sūnus Algirdas. Šis žygis nelaimingai baigėsi. Po 22-jų apgulimo dienų lietuviai turėjo atsitraukti nuo Raudonės sienų. Tačiau atsitraukiant Algirdui pavyko grąžinti praėjusiais metais kryžiuočių paimtą Veliuoną ir nugriauti „Romain-Verdero“ pilį.
Kitais, būtent, 1339 metais Gediminas vėl surinko didžiulę kariuomenę ir pats su ja nužygiavo prieš Raudonę. Kryžiuočiai sutiko lietuvius smarkia ir žudančia ugnimi. Puolančiųjų eilėse tiek buvo pridarytą nuostolių, jog šie buvo pradėję, abejoti savo jėgomis. Tuomet pasenęs Gediminas nulipo nuo arklio ir norėdamas savo pavyzdžiu pakelti savųjų karių dvisią, pasiremdamas kardu išėjo į priekį. Vos tiktai prisiartino jis prie pilies sienų, tuojau iš bokšto lango pasigirdo šūvis, ir Gediminas pargriuvo mirštamai sužeistas.
Didelis sumišimas kilo lietuvių kariuomenėj. Sužeistąjį kunigaikštį tuojau išnešė iš ugnies veikimo zonos ir apsupo visi vadai ir kariai. Gediminai pilnu ilgesio ir skausmo žvilgiu apmetė susirinkusius, tvirtu balsu pareiškė sūnums savo paskutinę valią ir netrukus pasimirė.
Čia, kaip matome, susiduriame su kitą Gedimino mirties versija, kuri nėra tokia populiari, kaip pirmoji, būtent, kad Gediminas buvo sužeistas, puldamas Veliuonos pilį. Manding, jau laikas būtų, kad mūsų istorikai gerai ištirtų ir pagaliau tartų savo autoritetingą žodį.
Po, tos nelaimės lietuviai visiškai tyliai pasitraukė nuo Raudonės ir kryžiuočių nekliudomi, iškilmingai nunešė savo vado kūną į Veliuoną. Čia jis buvo tinkamai pašarvotas ir ant didelio laužo sudegintas, o pelenai palaidoti greta Veliuonos tvirtovės. Toje vietoje kariuomenė supylė Gediminui didelį kapą, kuris ir dabar tebėra vadinamas Gedimino kalnu.
Po tėvo mirties, kariuomenės vadovybę paėmė Gedimino sūnus Mantvydas. Jisai su 40 000 kariuomenės ir didele artilerija apsupo Raudonę ir po kelią dienų smarkių kautynių paėmė tą pilį su visa įgula.
Paskum lietuvių kariuomenė nužygiavo toli į Prūsus, sumušė naują Vokiečių kariuomenę, žygiuojančią į žemaičių kraštą, paėmė Ragainės ir Tilžės miestus ir padarė labai naudingą Lietuvai taiką. Bet 1343 metais, kryžiuočiai vėl įsiveržė į Lietuvą, netikėtai užpuolė Raudonės pilį, paėmė ją ir sugriovė. Jos vietoj pastatė kitą pilį 9 km. žemiau ir pavadino „Bayernburgu“. Kaip matome labai daug kryžiuočių pilių, kurios stovėjo prie Nemuno, vis buvo vadinamos. „Bayern“ tai reiškia Bavarija. Tatai rodo, kad kryžiuočių tarpe daug tuomet turėjo reikšmės bavariečių elementas.
Kaip teko pastebėti, Raudonės pilis daug kartų buvo nukentėjusi senaisiais laikais, taip pat nemažai nukentėjo ir vėlesniais laikais. Net perkūnas keletą kartų buvo trenkęs į jos aukštąjį bokštą ir uždegęs pilį. Vadinasi, veltui būtų norėti, kad šiandien ji atrodytų lygiai tokia pat, kokia buvo savų įkūrimo metu. Daug kartų amžių bėgyje ji buvo restauruota ir atnaujinta, šiandien ji gana sumoderninta ir visai pritaikyta šių laikų gyvenimo sąlygoms. Bet vis dėlto daug joje pasiliko charakteringų senovės pėdsakų. Svarbiausia, kad ir dabartinė jos architektūra, labai stilingą ir gražiai išlaikytos senovės pilių formos bei charakteris. Likosi, kaip minėjau, didysis, pilies bokštas ir dar penki bokštai, 4 iš kampų ir vienas iš rytų puses. Sienose ir bokštuose labai dar žymu senųjų langų ir ambrazūrų pėdsakai.
![Vokietijos kariuomenės (Wirtschaftskommando) dalinio kariai prie Raudonės pilies](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2024/06/GEK1251_auksta-1024x614.jpeg)
Yra ir kitokių, liekanų, čia pat prie pilies. Šlaite, auga didžiuliai seni ąžuolai. Po tais ąžuolais yra pasagų pavidalo pakopomis, sukrauti akmenų suolai. Spėjama, gal čia galėjo būti senovės aukurai, kur melsdavosi lietuviai ar kunigaikščiai saviesiems dievams. Dabar čia žemės užgulė ir žolės bei krūmai užaugo.
O pasakojama apie tuos akmens suolus, kaip tikras faktas, kad čia kunigaikštytės Balandos (tuo vardu dabar plaukioja Nemunu garlaivis), Kęstučio dukters, buvusi sėdynė, kur ji slaptai, naktimis susitikdavusi su belaisviu kryžiuočių. Pamilusi tą kryžiuotį ir norėjusi pabėgti. Bet sužinojęs kunigaikštis Kęstutis, to krašto valdovas, prakeikęs dukterį ir nužudęs.
Ir dabar naktimis, kai tyliai šlama šlaito medžių lapai, kai šaltai narsto pro debesis meilės, burtų mėnuo, galima esą matyti toje sėdynėje žavingai dailios merginos pavidalą. Tai klaikioji pilies dvasia, tai nuolatinis josios vaiduoklis.
Tolimesnė Raudonės pilies istorija aptrupėjusi ir labai epizodišką. 1600 metais pilį atnaujinęs Kiršensteinas, kuri jam buvo padovanota Zigmanto Augusto. Tojo Kiršensteino herbas ir dabar tebėra įmūrytas viename bokštų, ties durimis. Po Kiršensteino valdę Olenskiai. Iš jų nupirkęs kunigaikštis Zubovas Platonas XVII a. gale. 1810 metais pirkusi pilį iš Zubovo Zofija Pierch. Pierchų herbas, baltam marmure iškaltas irgi tebėra didžiojo bokšto sienoj. Tolimesnis Raudonės pilies valdovas, dabartinio savininko tėvas, grynai romantiškai paveldėjo tą pilį. Zofijos Pierch, vėliau Kaisarovos (po antro vyro), duktė, irgi Zofija, ištekėjusi už švedo Wachsel, turėjo dukterį, taip pat Zofiją. Pastaroji rimtai susirgo. Gydytojai jai patarė išvažiuoti į tolimą ir šiltą atogrąžų kraštą, Tai buvo Fuhčalijo miestas, Madeiros saloj. Ten ji, bevasarodama ir besigydydama, susipažino su portugalu (apytikriai 1875 metais) de Faria e Kastro. Pažintis nebuvo paprasta, nes greit susimylėjo ir ištekėjo, parsiveždama į Lietuvą naują valdovą ir dabartinės giminės pavardę.
![Raudonės pilies fragmentas.](https://vietosdvasia.lt/wp-content/uploads/2024/06/MLLM_F5082_23_auksta.jpeg)
Raudonės pili nepaprastai puošia ir gaivina didžiulis (arti 20 ha) ir senas parkas. Už parko tuojau, miškas ir reto gražumo Nemuno šlaitas.
Prieš karą tai piliai priklausė didžiuliai žemės ir miško plotai, ligi 6000 ha. Dabar, žemės reformos įstatymu, naujiesiems valdovams beliko tik norma – 150 ha. Vien iš tos normos tokia didžiulė ir po vokiečių okupacijos gerokai nukentėjusi pilis, be abejo, nei išsilaikyti nei atsinaujinti nebegali. Ilgainiui, ji apgrius ir sunyks, jei neatsiras pašalinė globa ir koks nors tikslas, kuriam ji būtų sunaudota. Yra gandų, kad dvasininkai mano ją išpirkti ir vienuolyną ten įsteigti.
Balčiūnas J. Raudonės pilis // Lietuvos aidas. – 1931, liep. 2, p. 2-3